Daněk Wabi - Ročník 47
**********************

     A                   Emi         Emi7          A
Nás bylo sedm romantiků netušících, že se všechno mění,
                         Emi              Emi7         A
a stačilo pár okamžiků, patnáct let, to vlastně tolik není,
      F#mi                      C#mi                     Hmi D E7
však sotva pátek odhoukaj', to pomyšlení každýho z nás svádí:
     A                   Emi       Emi7          A
svý tělo sádlem obalený napasovat do maskáčů z mládí.

Léta kráse nepřidaj' a nevyléčí naše ztuhlý klouby,
jen v uších pořád zvoní blues, co na mýtinách jazzman vítr troubí,
zas jdeme známým údolím, tak jako v čase naší zašlý slávy,
a slova městem neředěná snášejí se do vyrezlý trávy.

Pak čaj s příchutí jehličí a cigaretu zapalovat třískou,
a kytaru vzít do klína a zpívat si tu píseň, kdysi blízkou,
text není žádnej Kainar, dávno víme, že je vlastně hloupá,
tak proč nám slzí oči, není přece vítr a kouř vzhůru stoupá.

A je tu konec víkendu a všechno jako v obráceným filmu,
každej si schová do kapsy ten žhavej uhlík, kterej ještě zbyl mu,
[:  ten uhlík, to je jistota, že všední dny člověka neumoří,
    čas od času se podívá a řekne: je to dobrý, ještě hoří ... :]