| Hrad | Nedvědi

            E
    1. Ráno otevřel jsem okno ven, tak bílej den,
               A                   E
       že jen nevěstu, a moh' se brát,
       na stromech špičky stály nepohnutě, koukaly ven
            F#                    H
       jak nad Vltavou Pražskej hrad,
                E
       ráno je naděje, co neumírá před polednem,
             A                 G#
       když do oběda nevyjdeš ven,
                  A                    E
       jukneš se na teploměr nálady a podle pole
          H               E
       s novinama začneš den.

                        A
    R: Co člověk nemá, má, a nedá pokoj déšť, déšť tě shání,
                       E
       co může nedat, dá, rovinu hledá na rovině plání,
                             H
       jak smířit radost i stesk, a Boha na nebi, hej, hej,
                            E
       když se mu u srdce blejská.

    2. Ráno otevřel jsem okno, byl tak černej den,
       že jen nevěstu, a do pekla moh',
       tak rychle vyjít a po ulicích nasbírat vzdor,
       co vrší se jak v létě stoh,
       moudře se otočíš a za vrátkama pohladíš den,
       do oběda času dost,
       jak z jinýho století, jak vnucenej sen
       si připadáš, jak špatnej host.
    R:
    R:
    R: