| Marion Lee | Greenhorns

         C                                  G
    1. Když hodiny v nálevně odbily šest a půl,
         C                                   Ami
       vjela četnická patrola na hospodský dvůr,
        C                                  G
       zaprášení, znavení řeč vedli při čaji,
        C                                         Ami
       že po stopách psance v šeru k horám spěchají,
       F             C             F         C
       a když potom rum jim jazyk více rozvázal
       F            C             Ami
       a měsíc jim cestu k lesům bíle ukázal,
        F         C         F            C
       netušili, že o cíli jejich cesty ví
       F             C          Ami
       i hostinské dcera, ta malá Marion Lee.

    2. Ví moc dobře, kde se skrývá ten, co ji má rád,
       tak se s koněm vytratí a chce ho varovat,
       oči zrudlé horečkou, v ústech jak na poušti
       a jeho prst unaveně leží na spoušti,
       kde jeskyni nad údolím halí mlžný šál,
       kam se občas jenom párek dingů zatoulal,
       tam se skrývá a jeho zrak slídí v okolí
       a jeho rty šeptají:"Tos' ty, Marion Lee?"

    3. Když k půlnoci měsíc lesy stříbrem posypal,
       zas patrola svoje koně popohnala v cval,
       se zlověstnou tichostí se začínal ten hon,
       pak ukázal velitel:"Hej, támhle, to je on!",
       měsíc mu stín prodlužoval na vrcholku skal
       jeho širák zahlédli a plášť, co každý znal,
       i psancova koně všichni dobře poznali,
       netušili, že tím jezdcem je Marion Lee.

    4. Honička se protahuje míli za mílí,
       jezdci jedou mlčenlivě, nikdo nestřílí,
       noc je tichá, pochmurná a vlhká jako hrob,
       za živého zajatce se platí dvojnásob,
       náskok se však nezkracuje, pořád svahem dál,
       vpředu černý širák a pod ním černý plášť vlál,
       podél zátok s bažinou míli za mílí
       odvádí je od úkrytu dál Marion Lee.

    5. Když se k ránu mlha s tmou začala vytrácet,
       když už každý z koní znaven k zemi klonil hřbet,
       ujížděla dívka dál už nekryta tmou,
       za ní jezdci drmolící kletbu za kletbou,
       jeden zdvihl zbraň a střelil, zrak měl jako rys
       tak se v sedle sesmekla a spadla na převis,
       sundali jí širák z očí, když dojeli k ní,
       až teď všichni poznali malou Marion Lee.

    6. Od těch dob má tahle pověst v kraji trvání,
       jak převlekem dívka psanci život zachrání,
       o něm nikdo z usedlíků neslyšel už víc,
       jediné, co lidé z hor k tomu chtějí říct,
       že prý, když je úplněk, noc bílá jako den,
       objeví se jezdec v černém plášti za kopcem,
       pravdu už se asi nikdo nikdy nedoví,
       možná, že to je duch statečné Marion Lee.