| Lorraine v podzemí |

    Lorraine       Jak mám to ponížení snést?
                   Nejnicotnější ze všech malých
                   teď dopíjím svůj hořky kalich...
                   Jak mám to ponížení snést?

                   Můj Bože, nepřeháním,
                   jak slepá šla jsem za ním
                   a ochotná k všem daním,
                   co za to odevzdám.

                   Já byla z těch, co věří,
                   že my jsem ti dva, kteří
                   jak motýli, jak peří
                   se vznesou ke hvězdám.

                   Ten slibný první ples!
                   Co zůstalo z těch dob?
                   Tančila jsem! A dnes
                   merčím tu tenhle strop,
                   zírám tu do čtyř stěn
                   namísto do nebes
                   a v duchu ptám se jen,
                   zda ještě kvete bez...

                   V co věřil ten můj Bůh,
                   ten, pro něhož tu pláču?
                   Náhražka jsem, jen vzduch!
                   On miloval tu káču!

                   On všechno pošlapal,
                   on nese vinu za pád!
                   Teď, Lorraine, nič a pal!
                   I ty se nauč šlapat!

                   Proboha, stop!
                   Jsem stejná jako on?
                   Taky všechno smetu?

                   To ze mě vyvěrá poslední krůpěj -
                   lítost.
                   Už lásku necítím... Už nejsem lidská
                   bytost.

                   To chlap snad stvořil tenhle svět!
                   To Bůh si nemoh vymyslet!
                   A já už nevím kolik let
                   jsem v něm jen pusté křoví.

                   Dnes bez milostných šepotů
                   tu marně buším do plotů
                   i do bran krutých despotů
                   a konejším se slovy:
                   že možná šlo by to
                   to tristní zdejší šapitó
                   zmáknout trošku líp.