| Lovecká | Waldemar Matuška

    E                H7            E               H7
    Šel jednou lovec oborou domů, ton, ti-ron-ton-ton,
    uviděl dívku ve stínu stromů, ton, ti-ron-ton-ton.

    F#mi     C#mi   F#mi       C#mi
    Sedne si k ní a hned se jí ptá,
    A         E      A       H   E    H7         E
    jestli se od něj políbit dá, ton, ti-ron-ton-ton.

    Můj milý pane, dívenka na to, ton, ti-ron-ton-ton,
    chráním svůj poklad dražší než zlato, ton, ti-ron-ton-ton.

    Lovec hned oči rozdychtěné,
    ona  že nikdy, ona že ne, ton, ti-ron-ton-ton.

    Měsíc už háje pokropil mědí, ton, ti-ron-ton-ton,
    ti dva tam stále pod stromy sedí, ton, ti-ron-ton-ton.

    Lovec jí šeptá, co že by rád
    ona že možná, ona že snad, ton, ti-ron-ton-ton.

    Srnky jdou pít a copak to vidí, ton, ti-ron-ton-ton,
    na měkké trávě stíny dvou lidí, ton, ti-ron-ton-ton.

    Dva hlasy slyší sládnout jak med,
    chceš mě mít ráda ? Ano, a hned, ton, ti-ron-ton-ton,

    A když je ráno, na jitřní zvoní, ton, ti-ron-ton-ton,
    dívenka vzdychá, slzičky roní, ton, ti-ron-ton-ton,

    Ale než najde ztracenou řeč,
    lovec už spěchá na novou leč, ton, ti-ron-ton-ton.