| Litanie u konce století | Jarek Nohavica

       Těch mrtvých mužů v mrtvé trávě,
       těch sirotků a vdov,
       té krve k jeho větší slávě,
       těch slov,
       těch bůžků, bohyní a bohů,
       těch smolnic na ulicích měst,
       těch proroků na každém rohu,
       těch gest.
       Pane můj na výsostech, pane nejvyšší,
       pane můj, copak nevidíš a neslyšíš,
       pane můj, slepý Bože můj ...
       Té lživé lůzy v pancéřových vozech,
       těch morových sloupů a morových ran,
       těch znamení zla na obloze,
       těch vran,
       těch žlutých hvězd a pruhovaných šatů,
       těch provazů a gilotin,
       těch malých dírek do kabátů,
       těch vin.
       Pane můj na výsostech, pane nejvyšší,
       pane můj, copak nevidíš a neslyšíš,
       pane můj, hluchý Bože můj ...
       Těch studní zasypaných v písku,
       těch zabloudilých karavan,
       těch pomníků a obelisků,
       těch bran,
       těch zlatých lejn ze zlatých telat,
       těch mrtvých vedle jícnů jam,
       té bázně, co činit a dělat
       sám.
       Pane můj na výsostech, pane nejvyšší,
       pane můj, copak nevidíš a neslyšíš,
       pane můj, mrtvý Bože můj ...