| Slunečnice | Jaroslav Hutka / Bob Dylan

        G                     G7
    1. Je to všechno strašně dávno,
         C                 G
       slunce bylo větrem milováno,
                 C           G
       těhotné slunce se jen usmívalo,
          Ami          C         D
       a najednou tu slunečnice je.

    2. V okně domu slunečnice stojí,
       barák za chvíli strhnout dají,
       jen malé děti potichu šeptají:
       k čemu tam ta slunečnice je?

    3. Člověk jak slunce dobrý není,
       svý nalady jak počasí mění,
       nevšímá si střech, jde po dláždění,
       tak k čemu tam ta slunečnice je?

    4. Nebe na lidi sluncem kýchá,
       sluneční rýma nám srdce zadýchá,
       očima z ulice se slunce líbat nechá,
       a proto tam ta slunečnice je.

    5. Slunce neobléká šaty nedělní,
       svou nahotou morálku lidí raní,
       holky mám rád, když jsou slunci podobný,
       a proto tam ta slunečnice je.

    6. Slunečnice se právem k slunci hlásí,
       svou hlavou ke slunci hází,
       a člověk si v závisti hlavu srazí,
       a proto tam ta slunečnice je.

    7. Kdyby každá holka slunečnicí byla,
       to by život náš byl roztančená víla,
       ale život je šašek a blázny z lidí dělá,
       a proto tam ta slunečnice je.

    8. Mám také přání, když hvězda padá:
       chci, aby ta holka byla pořád mladá,
       mladá mládím, co na lidský řeči nedá,
       a proto tam ta slunečnice je.

    9. Až půjdeš z domu ráno,
       budeš mít se sluncem ujednáno,
       že štěstím pokropí tvou duši,
       a proto tam ta slunečnice je.
    10. = 1.