| Ročník 47 | Wabi Daněk

            A                   Emi         Emi7          A
    1. Nás bylo sedm romantiků netušících, že se všechno mění,
                                Emi              Emi7         A
       a stačilo pár okamžiků, patnáct let, to vlastně tolik není,
             F#mi                      C#mi                     Hmi D E7
       však sotva pátek odhoukaj', to pomyšlení každýho z nás svádí:
            A                   Emi       Emi7          A
       svý tělo sádlem obalený napasovat do maskáčů z mládí.

    2. Léta kráse nepřidaj' a nevyléčí naše ztuhlý klouby,
       jen v uších pořád zvoní blues, co na mýtinách jazzman vítr troubí,
       zas jdeme známým údolím, tak jako v čase naší zašlý slávy,
       a slova městem neředěná snášejí se do vyrezlý trávy.

    3. Pak čaj s příchutí jehličí a cigaretu zapalovat třískou,
       a kytaru vzít do klína a zpívat si tu píseň, kdysi blízkou,
       text není žádnej Kainar, dávno víme, že je vlastně hloupá,
       tak proč nám slzí oči, není přece vítr a kouř vzhůru stoupá.

    4. A je tu konec víkendu a všechno jako v obráceným filmu,
       každej si schová do kapsy ten žhavej uhlík, kterej ještě zbyl mu,
       [:  ten uhlík, to je jistota, že všední dny člověka neumoří,
           čas od času se podívá a řekne: je to dobrý, ještě hoří ... :]