| Mírně rozhněvaný muž lehce středního věku | Wabi Daněk

                 G
    1. Na tuhle píseň jsem se chystal dlouhé roky,
       poctivě přemítal a těžce vážil slova,
                    Ami
       pak všechno vyhodil a začal zase znova,
                 G
       a jak čas ubíhal, tak přibývaly sloky
                 Ami                 C                 G
       o dobách zápasů, žen s vlasy do pasu, výher i trapasů.

    2. Jenomže život, mrcha, zavile se kření,
       jedno jsi, hochu, zahnal, už tě druhé trápí,
       tak, Stando, bouchni pěstí, jak to dělaj' chlapi,
       i když si nemyslíš, že se tím něco změní,
       jen srdce okřeje, člověk se zasměje a chvilku dobře je.

    3. Sedávám v hospodě a slyším samé tlachy,
       Daněk se odrodil, už nezpívá, co zpíval,
       a vlastně žádnej z nich už není to, co býval,
       desky maj' sice hezký, ale maj' z nich prachy,
       a to se nesluší, duši to naruší a city vysuší.

    4. A tak jdu na ryby a na vodu se dívám,
       říkám si: proč by ses měl, hochu, pro to věšet,
       co život rozcuchal, člověk neučeše,
       po svém jsem vyrůstal a po svém taky zpívám
       o cestách do mládí, kouzelném kapradí, o tom, že nevadí.

    5. Tak jsem si řekl: synku, nač to v sobě tlumíš,
       vždyť nejde o blbinku, jde o tvoji duši,
       tak zpívej, ať to slyší každý, kdo má uši,
       řvi jako o život a nejlíp, jak to umíš,
       nehledej symboly, jdi třeba o holi, a snad to přebolí,
                 Ami               C                G
       nehledej symboly, jdi třeba o holi, a už to nebolí ...