| Galvestonská záplava | Asonance

            Dmi            Gmi      Dmi          Gmi
    1. Byl temný podzimní večer a mraky zhasily den,
             Dmi           Gmi          Bb        Dmi
       když na město padl těžký déšť a bušil do oken,
                          Gmi          Dmi             Gmi
       byl večer sedmého září, když se od moře vítr zdvih'
         Dmi         Gmi                 Bb          Dmi
       a oči spících otevřel, strach a hrůza byla v nich.

        Dmi                    F                 Dmi
    R: Bouře nesla zkázu dál, bouře nesla zkázu dál to ráno,
                                        Bb             Dmi
       bouře nesla zkázu dál a s ní se vítr na město hnal.

    2. To ráno se loučili muži jen s obavou od svých žen
       s nadějí, že snad se vrátí zpět, ta však marná byla jen,
       to ráno, když líbali ženy, ještě skrývala bouře svou moc,
       když naposled děti své objali pod nebem černým jak noc.
    R:

    3. Bylo ráno osmého září, když bouře začala řvát
       a bezmocní lidé ve svých ulicích o svůj život začli se rvát,
       ale bouře už drtila město a střechy domů byly pryč
       a příliv hnal moře stále blíž, vítr šlehal vlny jak bič.
    R:

    4. Byl večer osmého září, když se z bouře stal divoký rváč,
       bylo slyšet jen výkřiky zoufalství, hukot vln a dětskej pláč,
       tenkrát jsem viděl zeď u Galvestonu, jak chce držet moře zpět,
       ale mocný příliv a nápor vln jako hračku ji před sebou smet'.
    R:

    5. Já viděl bezmocné muže, jak s mořem chtěli se rvát,
       avšak jediná vlna s krutým posměchem smetla ty, co se nechtěli vzdát,
       já slyšel ženy a starce, dřív než ve vlnách utonou,
       jak prosí Boha ještě o pomoc, ten však odvrátil tvář svou.
    R:

    6. Kolem půlnoci hučící příliv sahal do výšky dvaceti stop
       a bezmocní lidé v temných ulicích našli pod ním svůj mokrý hrob
       a smrt, starý krutý mistr, když pak moře přestalo řvát,
       přišla se městem procházet a na své dílo začla se smát.
    R:

    7. Když pak vítr ztich' příští ráno a moře kleslo na svůj břeh,
       všichni živí vzhlédli k nebesům s díky Bohu na svých rtech,
       můžeš povídat o tom svým bratrům a přátelům vyprávět,
       však ten příběh o hrůze v Galvestonu nikdy nelze vypovědět.
    R: